Jag gav hela min ungdom för att utföra ett jobb
och för att gå igenom ett grymt krig.
Kriget förändrades från år till år
och ens reaktioner var helt annorlunda.
Intensiteten förändrades så mycket
att alla som varit ute 1914 och kom hem
och kom tillbaka 1917 inte skulle känna igen det som samma krig.
Jag kan bara säga att jag inte hade velat gå miste om det.
Det var hemskt ibland men jag hade inte velat gå miste om det.
Ja, om jag kunde få tillbaka min tid,
skulle jag gå igenom det igen för jag gillade livet i tjänst.
Jag kan bara säga att jag aldrig sett fram emot något i hela mitt liv.
Det var som en pojke som skulle gå på bio första gången.
Jag insåg aldrig att det var något ovanligt med det.
Det fanns ett jobb som skulle göras och man gjorde det.
Vi hade alla fått inpräntat i oss tanken att
det här var krig och vi måste döda tyskarna.
Och det var så här vi såg på saken.
Jag ångrar inte att jag har upplevt det. Jag önskar att jag inte hade det.
Men jag ångrar det inte, för jag är i säkerhet.
Det fanns bra och dåliga tider i Frankrike.
Man fick ta det goda med det onda.
Jag blev sårad två gånger och gasad men det bekymrade inte mig.
Jag gjorde bara det bästa av det.
Bara tog det som det kom, som alla andra.
Vi var glada att vara med och förväntade oss att det skulle vara svårt.
Och det var tufft, men vi klagade inte.
Det var inte spännande på riktigt.
Man hade sett döda så många gånger, man hade sett sårade så många gånger,
blod gjorde en inte upprörd.
Vi var professionella och för oss var det bara en del av jobbet.
Det skulle vara en lögn att säga att man gillade det.
Men man fick efteråt en trevlig, varm inre känsla
att man hade varit till nytta.
Det påverkade inte mig särskilt mycket
för jag var inte så världsvan.
Jag vara bara ett barn som de andra killarna där.
Det var mer som en stor lek att njuta av.
Bortsett från bombningen och allt det.
Det gjorde mig till en man. Ja, det gjorde det.
Jag tror inte att jag någonsin skulle ha blivit den man jag är,
om jag inte varit tvungen att tjänstgöra.
Man lärde sig att ta hand om sig själv, i motsats till i det civila livet
där ens mamma gjorde allt arbete.
Man fick lära sig att laga mat till sig själv,
stoppa sina egna strumpor,
sy på sina egna knappar och allt sådant.
Det var sånt som hörde till.
Jag visste att jag inte var ensam, att jag inte utkämpade kriget ensam,
och att det som hände andra kanske skulle hända mig.
Jag ångrade ingenting.
Jag hade ingen fru, ingen flickvän, ingenting.
Inget att ångra och inga fasor.
För om man överlever det överlever man allt.
Vi visste att det fanns, på sätt och vis
en dålig känsla mellan England och Tyskland.
Vi kände till kejsarens ambitioner att utvidga
sitt rike och allt det där.
Under den sommaren var det mycket snack
om problem på Balkan.
Men vi var långt borta från Balkan och det oroade inte oss.
Det var väl den där serbiska affären? Serbien, när det där snubben blev skjuten.
Jag följde politiken och insåg att
det skulle bli problem mellan England och Tyskland.
Det var en underbar morgon 4 augusti.
Vi satt runt bordet
och vi började rugbymiddagen med det tyska laget.
Det satt en tysk här och bredvid honom en engelsman,
och bredvid honom en tysk och så vidare och så vidare.
Och ett bud kom mitt i middagen
med häpnadsväckande nyheter om att krig brutit ut.
Det var ett stort plakat: "Krig förklarat mot Tyskland."
Vi visste inte vad vi skulle göra.
Om vi skulle ta en kniv vid bordet
och trycka ner den i tysken eller vad.
Men efter lite diskussion,
bestämde vi att när det gällde oss
skulle kriget börja imorgon och festen fortsatte.
Jag är stolt att vara britt.
BRITTER
Jag tycker att vi är ett lika bra land som alla andra i världen.
Och man måste vara beredd på att slåss för det.
Det är ingen tvekan om att vi förberedde oss för krig under första världskriget.
TA VÄRVNING IDAG
Imperiet var starkt. Vi var inte rädda för någon.
Alla köpte små broscher och viftade med flaggor och sjöng.
Det fanns ingen förtvivlan alls.
BRITTISKA KVINNOR SÄGER - "GÅ!"
England kunde omöjligen förlora.
Oavsett hur många tyskar som knuffade
hur många engelsmän i kanalen skulle de inte komma längre.
Vi kunde omöjligen förlora.
Vi uppfostrades till att tro att en engelsman var värd tio tyskar.
Jag tyckte att Englands fiende
var min fiende och jag ville vara med.
Sex eller tolv månader så skulle det vara över, klappat och klart.
KOM GOSSE KOM ÖVER OCH HJÄLP
Jag gick till Shepherd's Bush Empire med en vän
för att se filmen där.
De visade en flotta som seglade på haven
och spelade: "Britterna skall aldrig vara slavar."
Man känner en liten rysning längs ryggraden,
och måste göra något.
PAPPA, VAD GJORDE DU I KRIGET?
En av mina vänner sa till mig: "Vi ska ta värvning."
Det var ur ett patriotiskt perspektiv.
Och för att det hela var så spännande, antar jag.
Jag tror inte på krig till den graden...
TA VÄRVNING IDAG
...men jag var beredd att göra min del.
På den tiden skulle män inte tänka för sig själva.
De skulle bara göra som de var tillsagda och det var så det var.
HAN ÄR NÖJD OCH GLAD ÄR DU?
Min mamma var väldigt upprörd över det.
Men som en ung man bestämmer man att man ska med.
KOM OCH GÖR DIN DEL GÅ MED NU
Vid lunch lämnade jag huset, gick till Armory House,
och det var en kö på ungefär tusen person som försökte ta värvning.
Alla trodde att det skulle bli ett civiliserat krig
och ville vara i skick att åka.
KOM IHÅG BELGIEN
Vi bestämde oss för att ta värvning tillsammans,
och när vi sa till chefen att vi skulle börja träna på måndag,
blev han väldigt sur.
Han gav inga som helst löften
att våra jobb skulle finnas kvar när vi kom tillbaka.
Min mamma sa: "Vänta tills du är 19."
Det var åldern på den tiden, 19 till 35.
Det var meningen att det skulle vara det.
Vi var killar tillsammans, du vet.
POJKAR! KOM VI VILL HA ER
Tyckte att det skulle bli spännande och sånt.
Jag ville bara ge tysken en omgång.
Jag ville åka iväg och slåss för landet.
Man var stolt över sitt land
och man gjorde det bästa man kunde för det.
Det var det här de flesta ungdomar
tänkte på att göra då.
HÄR ÄR DIN CHANS DET ÄR MÄN VI VILL HA
Min mamma sa till mig:
TAG DIN PLATS
"Vi kan hindra dig från att göra det här på grund av din ålder."
Jag sa: "Jag vet att ni kan det, mamma, men jag är säker på att ni inte gör det."
Vilket de aldrig gjorde.
Jag kände att alla unga män i den åldern anmälde sig,
och jag tyckte att det var min plikt att göra detsamma.
VI MÅSTE HA FLER MÄN
Jag var desperat ivrig och många av oss av var det.
Jag sa: "Direkt värvning, tack."
De var väldigt glada och fick in mig fort som blixten.
DU KAN VARA SÄKER OM DU TAR VÄRVNING NU
Många av killarna gick med i de lokala regementena
som Bucks och Middlesex.
Killar jag kände och hade gått i skolan med,
spelade fotboll och cricket med.
Vi tog värvning och hoppades på det bästa.
Vi var bra vänner, kamrater,
och det var en stor lättnad från ganska tråkiga jobb hemma.
SEGER
Jag gick ner till Camden Town High Street
när två unga damer kom fram till mig:
"Varför är du inte med i armén?" Jag sa: "Jag är bara 17."
"Alla säger det här."
Till min förvåning stoppade hon ner handen i väskan,
och jag satte upp handen för att försvara mig själv
när en vit fjäder hamnade i min näsa.
När vi marscherade till stationen,
hade några killar plommonstop, några hade stråhattar,
några hade arméns keps.
Några hade tunikor,
några hade på sig sina vanliga jackor
med ett par armébyxor.
Några hade armékängor, andra inte, vi var verkligen en brokig skara.
Några var uppenbarligen killar som ville ha det bekvämt
och tog med sig resväskor med kläder
som de aldrig mer såg.
Alla var tvungna att klippa sig.
"Hur vill du ha det, sir?" Och man sa: "Kort bak och på sidorna."
Men svaret var rakt över toppen med hästsax.
Vi såg mer ut som förbrytare än soldater.
Så fort kriget bröt ut,
kallade man in ex-soldater att gå med igen.
De gjorde dem genast till sergeanter.
De fick många instruktörer på det sättet.
De som verkligen bar oss
var de gamla grabbarna som hade tidigare krigserfarenhet,
och gav oss många kloka råd om vad vi skulle se upp för och undvika.
Vi beordrades ner till paradplatsen
och sen fördelades vi till olika plutoner.
När de kom till oss,
var de gängliga, gulbleka, spinkiga, rädda barn.
Avskrädet från vårt industrisystem och de var i väldigt dåligt skick,
och måste göras till soldater.
Många av oss hade uppgett fel ålder till armén.
Adjunkten gick längs leden
och gav en order att varje man under 19
skulle ta två steg framåt.
Ingen rörde sig.
Jag var en pojke på 17,
och de såg nog att jag inte var 19 som man måste vara för att ta värvning.
Men han säger: "Hur länge vill du skriva upp dig för?"
Alla andra tog värvning, så jag gick till rekryteringen.
Han sa till mig: "Hur gammal är du?" Jag säger: "17, sir."
Han sa: "Gå ut och kom tillbaka och säg att du är 18."
Så jag gick såklart ut och sa att jag var 18.
Gick rakt fram till Seaforth Highlanders.
Sergeanten sa: "Hur gammal är du?" Jag sa: "Jag är 18 och en månad."
Han sa: "Menar du 19 och en månad?"
Så jag tänkte ett ögonblick och sa: "Ja, sir."
Han sa: "Okej, skriv på här, tack."
De frågade hur gammal jag var, och jag sa: "Jag blev 16 i mars."
Han sa: "Du är för ung."
"Du får gå ut och ha en födelsedag."
Jag var 16 år gammal 1917.
Jag var 187 cm och min pappa sa att jag fick gå.
Så jag skrev att jag var 19
tre år äldre än jag egentligen var.
Jag var 15, bara två och ett halvt år under 18.
Jag stod framför en läkare
som sa: "Okej, du godkänns."
Jag hade just blivit 17.
Jag gick till Whitehall, och tog värvning i 16th Lancers.
Jag var 15 och trodde att jag skulle ha en bättre chans än när jag var 14.
Så jag gick till barackerna och sa att jag var 18 och det var det.
Mina föräldrar skrev till officeren
och bad att jag, som var minderårig, skulle bli friställd.
Han sa: "Dina föräldrar vill ha tillbaka dig, vill du gå?"
Jag sa: "Nej."
En präst frågade hur gammal jag var och jag sa 16.
Han sa: "Alldeles för ung, Vill du att jag ska be för dig?"
Kläderna kom bitvis till intendents förråd.
En kille sa: "De här kängorna passar inte mig."
Intendenten sa:
"Det finns inga kängor som inte passar i armén,
det är dina fötter som inte passar kängorna!"
Några män hittade en tunika som passade.
Eller kanske ett par byxor.
Så höll det på i nästan fjorton dagar.
Bara en uniform.
Jag var med i armén i nästan fyra år. Jag hade bara en uniform.
Vi fick de välkända benlindorna
som var nya för oss alla.
Jag personligen kunde aldrig riktigt få kläm på att sätta på benlindorna.
Benlindornas huvudsakliga uppgift var att stödja benen när man marscherade.
Jag fick en kilt men inget att ha på mig under den.
Jag fick en papperslapp där det stod:
"Den här mannen har inte fått några underkläder."
Jag fick stränga anvisningar att inte åka ovanpå en spårvagn.
Jag fick åka där nere.
Utrustningen var allt man ägde.
Ytterrocken skulle vikas väldigt ordentligt och kompakt.
Det fanns en nål, tråd, extraknappar,
kniv, gaffel, sked, rakhyvel, rakborste, tandborste,
och en kvartslitersmugg,
en extra skjorta, och ett extra par strumpor,
och det var ens utrustning.
Armérakhyveln man fick var helt värdelös.
Men den var bra för att skära upp kött och sånt.
Tandborsten var bra för att rengöra knappar.
En av egenheterna med armén
var att trots att det var ett brott att ha smutsiga knappar,
man fick ingen utrustning för att göra rent knapparna.
Man fick köpa den själv.
Man väcktes av signalhornet som blåste revelj.
Tvätta, raka, packa ihop sängen, och packa din utrustning.
Ungefär halv sju och man hade en timmes träning före frukost.
Armhävningar och övningar, armar sträckta uppåt.
De visste att alla var nya och försökte ta det i stadier.
Det fanns ingen mobbning eller något sådant.
Frukost bestod av bröd, smör, och en skiva med vicekorpral-bacon,
för baconet hade en rand.
Det fanns marmelad,
och de verkade bara göra plommon och äpple.
Om man fick något annat firade man.
RABARBER OCH GLASERADE KASTANJER
En av Bruce Bairnsfathers serier illustrerade det.
PLOMMON OCH ÄPPLE
De ger honom en burk plommon-och äppelmarmelad:
"När i helvete blir det jordgubb?"
Han var underbar, den killen.
DEN EVIGA FRÅGAN
"NÄR I HELVETE BLIR DET JORDGUBB?"
Tickler's, marmeladtillverkarna,
måste ha gjort miljoner av burkar med P och A, plommon och äpple.
Åh, åh, vilket underbart krig
Vi behöver inget ägg och bacon
För vi har massor av marmelad
Sen var det paraddags och sergeanten tog över
och man marscherade en hel morgon.
Man lärde sig alla kommandon som "helt om"
och allt sånt.
Eftersom jag hade varit med i scouterna var det väldigt lätt för mig.
När man får ordern "Höger, om" vänder man bara huvudet till höger.
Men några lyckades vända sig till vänster,
vilket inte direkt gjorde sergeanten glad.
Alla var unga.
Vi kom från ganska skyddade liv och så vidare.
Vår sergeant var den högljudda, rytande typen.
Att stöta på militär disciplin var en chock.
Att jagas runt av disciplinära officerare.
Några av sergeanterna var chockerande.
De orsakade mycket problem,
om man var i otakt, inte höll tiden,
eller om man inte hanterade geväret ordentligt.
De skällde alltid på en.
De flesta var okej.
Deras rytande betydde ingenting men några tappade aldrig kontrollen.
En kväll när jag hade gått och lagt mig,
skickades en potta till min säng
och de sa: "Behöver du pissa?"
Så jag gjorde mitt i pottan.
De lutade den enorma pottan,
som innehöll flera liter, mot dörren.
När sergeanten kom för att se att alla var i säng,
välte den och han dränktes från topp till tå i vätska.
Till att börja med var jag full av entusiasm,
men efter ungefär den första veckan önskade jag att jag inte hade gjort det.
Eftersom disciplinen var så sträng
och jag började bli lite nervös för vad som väntade.
Vi var inte ute och dansade eller något sådant.
Vi förberedde oss för krig.
Man var med i armén och man var tvungen att göra som man blev tillsagd.
Man hade en mästare eller ett dussin
men man fick bara köra på och det var det.
Under hela tiden i armén,
om man uppförde sig hade man inget att vara rädd för.
Det var en ganska ny värld för oss.
Jag menar, kan du tänka dig,
jag kom från det civila livet som alla andra.
Vi var inte i ett läge där vi kunde bråka eller säga emot.
FARA GAS
Det gällde bara att göra som vi blev tillsagda.
Jag gillade det.
Jag gillade att bli tillsagd vad jag skulle göra, för det fanns en orsak.
Senare insåg jag att det var den bästa övningen man kunde få.
Först veckan var vår marschrutt 16 kilometer.
Andra veckan var den 20 km och så vidare.
Det blev mer intensivt för att det är väldigt viktigt
att infanterisoldaten kan marschera med full utrustning.
Man skulle bära 50 kilo.
Det var lätt för mig att marschera men ganska många killar
som hade jobb där man sitter tyckte att det var svårt.
Mina muskler på låren och vaderna blev stumma och jag fick kramp,
tills de gjorde väldigt ont.
De där armékängorna, jag kunde ha gråtit.
Min fötter och anklar med de där tunga armékängorna efter civila skor.
För att kängorna skulle bli mjuka
kissade man i dem och lämnade dem över natten.
Ganska många var tjänstemän eller arbetade i affärer,
och deras yrkens karaktär gjorde att de inte var i form.
De skickade mig till sjukhuset och gav mig ett botemedel för hakmask
och efter det klarade jag träningen.
De marscherade oss runt West End.
Skaror brukade samlas,
och några förvirrade stackare blev lurade,
och radade upp sig bakom oss.
Vi brukade marschera ner dem till Chelsea Barracks,
där de tog värvning.
Lunch bestod av den oundvikliga grytan.
Man måste komma ihåg att killarna i matlagningen
inte på något sätt var erfarna kockar.
Men vem som helst kan laga gryta och det var det de gjorde.
Ibland fick vi lite plommonpudding och mjölkpudding med tapiokaris.
Det var bra gammaldags, enkla grejer som jag växte upp med.
Jag klagade inte på det.
På eftermiddagen kunde det vara lektion om Vickersmaskingevär.
Vi tog isär maskingeväret och satte ihop det igen.
Som tur är verkade jag förstå det ganska fort.
Vi fick alltid höra att mannens bäste vän är hans gevär, och det var det.
Vårt gevär var ett kort Lee-Enfield.
Ett väldigt bra och stabilt gevär.
Man hade sina ammunitionspåsar på båda sidor av bröstet,
som motvikt för packningen.
Påsarna innehöll 150 rundor med.303-ammunition.
Vi skulle hålla geväret i en hand,
men jag kunde aldrig hålla geväret ordentligt.
Min högra vrist orkade inte hålla upp det.
Jag hade aldrig skjutit med gevär i hela mitt liv.
Men första dagen gick vi till skyttebanan
och det var otroligt hur ofta jag träffade mitt i prick.
Sen blev jag första klass skytt.
Mest av allt lärde vi oss att skjuta fort. Tio rundor.
Tio rundor på målet på en minut.
Det kallades den "galna minuten."
Jag hade aldrig sett en död man eller något liknande.
Jag undrade om det gällde att skjuta en man,
om jag skulle kunna göra det.
Sticka bajonetten i säcken, skrika av helvete.
De sa var man skulle sticka bajonetten.
Antingen i hans vänstra, eller hans högra axel,
i bröstet eller kroppen.
De sa att vi skulle låta så mycket vi kunde.
Jag tror att det skulle skrämma fienden.
Verkade inte troligt, men vi skrek mycket.
När man övar som division är det 12 bataljoner.
Det är ungefär 12000 män som är i rörelse,
och man är en väldigt liten kugge i ett stort hjul.
På lördagsmorgnarna hade vi ledigt,
men ibland hade vi barracktjänst.
På söndagarna marscherades vi ner till kyrkan.
Spelade ingen roll vilken religion man hade, alla skulle gå och det var det.
Nästan inte en enda dag gick utan att det ropades ut i barracken:
"Har någon här någon erfarenhet med hästar?"
"Kan någon här spela instrument?"
"Har någon erfarenhet av det eller det?"
De tusen män som tagit värvning som en brokig skara, blev steg för steg
transportmän,
orkestermän, signalmän, och så vidare.
Vi ville inte hänga på exercisplatsen
med tunga packningar på väg till marscher.
De flesta av oss ville börja strida.
Efter bra mat, frisk luft, och fysisk träning,
förändrades de så att deras mödrar inte hade känt igen dem.
De gick i genomsnitt upp sex kilo och blev två och en halv centimeter längre.
Trots att vi avskydde åsynen av våra disciplinära sergeanter,
säger det mycket om dem
för de fick oss i form när det gällde att marschera och fotövningar.
Dessutom var de stiliga, friska, hederliga,
bredaxlade unga män som inte var rädda för någon.
Inte ens majoren.
Efter sex veckor fick vi veta att vi skulle skickas utomlands.
"De sa:" Ni åker imorgon bitti
till en okänd destination."
Man fick aldrig veta vart man skulle.
Jag ville bara slåss mot tyskarna och för mig
spelade det ingen roll vart vi skulle.
När vi hade fått dem igenom intensivprogrammet i militär träning,
skickades de till Frankrike i omgångar.
Innan vi åkte, sa officeren:
"Ni har inte haft tid att bli sergeanter,
så vi ger er ett par ränder."
De gjorde oss till korpraler och fortare än kvickt
marscherades vi ner till stationen.
I mitt stilla sinne undrade jag: "Kommer jag någonsin tillbaka?"
Jag trodde inte att jag skulle det.
Jag bekymrade mig inte för det då.
De var upprymda. Alla var glada att de skulle iväg.
Ingen grät.
Jag skrev ett vykort när jag var på tåget,
och kastade ut det genom fönstret,
i hoppet om att det skulle levereras till min familj.
Vi kom fram till Folkestone på kvällen.
Vi gick ombord på en av de gamla turistbåtarna på Themsen.
Ganska fullt.
Men det är såklart bara 38 km från Dover till Calais på båten.
Det hölls föreläsningar av officerare för oss
om hur vi skulle bete oss i främmande land,
och att vi måste respektera andras tillvägagångssätt.
De flesta offren var officerare.
Vi var inte särskilt pigga på det här.
Jag gick in på toaletten och mina ränder åkte av
och de försvann genom sidventilen.
Därmed gick jag tillbaka till däck som menig.
När våra hästar leddes ner för landgången
la jag märke till männens ansiktsuttryck.
Det var inga glada, leende personer som kom nerför landgången.
Det var vackert väder, väldigt varmt.
I varje by och stad vi åkte igenom, rusade folk ut
med vinflaskor, metervis av franskt bröd och blommor.
Landet flödade på alla sätt.
Bönderna höll på med sina sysslor, ett härligt land.
Om vi gick förbi ett morotsland länsade vi det
och fortsatte gå medan vi tuggade på morötter och palsternackor.
Jag var livrädd att kriget skulle vara över innan jag kom dit.
När jag kom till Frankrike var jag väldigt glad.
Väldigt ivrig.
Man marscherade och marscherade tills ungefär 30 km från skyttegravarna.
Vi visste att vi började närma oss,
för skottlossningen blev mer högljudd.
Jag minns den första bombningen och jag blev glad.
Vi gick igenom städer, byar som var helt övergivna.
Så vi visste aldrig var vi var, förutom att vi var i Belgien.
Ödeläggelsen var något jag aldrig hade kunnat föreställa mig.
Man fick en obehaglig känsla av hela stället.
Det fanns träd som var slitna i bitar av granater.
Det var hål efter granater överallt.
Vi avlöste män från 28:e divisionen.
När de gick förbi oss, sa vi: "Hur är det där uppe?"
Svaret var alltid: "Hemskt, kompis."
Soldaterna på väg tillbaka var irriterade,
men jag visste inte vad jag skulle förvänta mig, hade ingen aning.
Det var dödligt krig.
Man stod öga mot öga mot tyskarna.
Följ mig.
Man fick ordern: "Ladda."
Man la nio i magasinet och ett i pipan.
Man satte på säkerhetsspärren,
och man gick alltid in i skyttegraven redo att genast använda geväret.
Det var då man fick stränga order.
"Inga samtal överhuvudtaget, håll huvudena nere.
Ett led, ingen rökning."
Sen ledde kaptenen direkt till skyttegravarna vid fronten.
När en man går ner i skyttegravarna,
har han vanligtvis med sig en rulle taggtråd eller en påse bomber,
förutom sin egen utrustning.
Det är så man får saker till frontlinjen.
En guide skickades alltid ut.
Bygg ut den här delen av skyttegraven där borta.
- Där borta. - Det stämmer.
Skyttegravarna i Frankrike var en labyrint.
Om man inte hade en guide gick man fort vilse.
Så din mamma tror att jag tar hand om dig?
Upp med er.
Kom igen.
Rör på er.
Skyttegravarna var inte i rak linje.
De byggdes i det som kallades ett tvärgående system.
Tvärvallen bröt granatsplittren
och hindrade dem från att spridas genom hela skyttegraven.
Det fanns en front av skyttegravar
och så fanns det en andra rad av skyttegravar.
Stödraden var ungefär 45 meter eller mer bakom fronten.
Däremellan fanns det kommunikationsgravar,
så att de kunde flytta trupper framåt om fronten var hotad.
Första intrycket jag fick av skyttegravarna var att de var bebodda.
Man fick ta dem som de var.
Man såg en överrock som hängde på en träknopp.
Man såg en låda från mässen med te i.
Ett skyddsrum med en bit filt i.
En säng gjord av sandsäckar.
Vår värld delades upp av Ingenmansland.
En sorts järnridå bakom vilken det fanns troll
som ville döda oss om de såg oss.
När man tittade genom periskopet
var allt man kunde se hundratals kulhål
vår taggtråd och den tyska taggtråden.
Man såg döda kroppar som hängde på taggtråden.
De kunde ha varit där väldigt länge.
Det var en av de mest övergivna platserna i världen.
Man såg aldrig något livstecken.
Ändå visste man helt klart att inom hörhåll
fanns hundratals män.
En pluton på runt 50 män hade ungefär 90 meter
av frontskyttegravar på sitt ansvar.
Det fanns skyltar överallt.
Piccadilly Circus och Regent Street, och allt det där.
TILL SKOTTLINJEN
De talade om var det fanns vatten
och var det var farligast med tanke på prickskyttarna.
FARA
Man var tvungen att vara försiktig
för en kula gick igenom ett lager sandsäckar ganska lätt.
Jag pratade med en kille en dag
och plopp, hans huvud krossades som ett ägg.
Han råkade bara vara på ett ställe där en prickskytt kunde sikta på honom.
Vi brukade göra fyra dagar i rad i skyttegravarna.
Vi tog med oss tillräckligt med mat för fyra dagar.
Försiktigt, pojkar.
Hälsa tysken.
Dagen började innan gryningen,
när officeren gick runt i de 100 metrarna för att se till att alla levde.
Under en dag i skyttegravarna var man i tjänst två timmar och ledig fyra timmar.
En tredjedel stod vakt,
en tredjedel jobbade, en tredjedel sov.
Vi sov där vi var.
Inga sängar, föll bara ihop på marken.
På film!
Titta på det.
Skyttegravarna var väldigt våta,
och där det var möjligt försökte vi ta oss över vattnet.
Vi kunde gräva ut sidan av skyttegraven,
och det var då vi stal lite sömn
under två timmar i tjänst fyra timmar ledigt-pass.
Sen hade man ett par timmar i skyttevärnet, sen vila igen.
Om inget illa hände,
var det kanske
två eller tre vaktgrupper för hela kompaniets frontlinje.
Det var svårt att hålla sig vaken,
och man råkade illa ut om man blev påkommen med att sova.
Om man är så trött kan man sova stående
vilket jag har gjort många gånger.
"JISSES VI MÅSTE VINNA DET ÄR SOCKER I TEET IDAG!"
Det första man gjorde när man gick till frontlinjen var att ta en kopp te.
Det var en sak med Vickersgeväret
det var ett vattenkylt vapen
och om man sköt hela tiden
kokade vattnet.
Man kunde koppla bort röret och göra en kopp te.
Vattnet kom i fyra och en halv liters bensindunkar.
Vi kunde känna smaken av bensinen i det,
för de kunde inte tvätta ur det helt.
I varje bås fanns en liten eldstad.
Man använde pyttesmå stickor av trä,
för om man gjorde rök i frontlinjen
kom en granat flygande.
Men spara en droppe te att raka dig med.
För vi var tvungna att raka oss vid fronten.
Vi brukade ställa upp många burkar på skyttevärnet om det regnade.
Man vågade inte röra något annat vatten.
Vi skopade upp vatten ur granatgropar.
Det kanske fanns döda kroppar under.
Vi tänkte att så länge det kokade en lång tid
skulle allt det gröna försvinna.
Så där. Försiktigt.
Vi gjorde i alla fall te med det.
Det var så jag fick min dos av dysenteri.
Det fanns så klart inga sanitära arrangemang.
De grävde ett dike och satte en påle över det.
Man fick plats med sju eller åtta killar på pålen.
Jisses, att tömma tarmen var hemskt.
Folk brukade gå på toaletten öppet.
Som ganska blyg av naturen
om jag pissade med någon kände jag mig lite nervös.
Men när man var i armén vande man sig vid det.
Det spelade ingen roll för det fanns inga kvinnor där
eller något sådant.
Men flugorna kröp över hela rumpan.
Väldigt otrevligt.
Det fanns inget toalettpapper.
Man var tvungen att torka rumpan med handen.
Händerna kunde ha varit i allt möjligt,
men man tvättade sig aldrig.
Vi hörde ett högt skrik.
Pålen hade gått av.
De fyra männen som satt på den trillade ner i skiten.
Det fanns alltid en humoristisk sida av kriget.
Vi fick sträcka ner gevär för dem att hålla i,
och de kom upp som slemmiga kaniner och ingen ville gå nära dem.
Vi hade inga extrakläder alls,
och man levde i veckor utan att tvätta sig eller bada.
Jag blev personligen illa angripen
och som vi sa "bekant" med lössen.
Löss var ett hemskt problem.
De var lustiga små saker, som humrar,
med sex ben och de brukade äta tio gånger om dagen.
Man var tvungen att döda de jäklarna. Mitt favoritsätt var att bränna dem.
Man höll sömmen över det tända ljuset
och man hörde äggen låta popp, popp.
SENASTE NYTT FRÅN FRONTEN
Så fort man fick tillbaka sin skjorta
kläckte kroppsvärmen äggen man hade missat.
Vi var lika illa ute nästa dag.
"FÖRSTÄRKNING KOMMER I TUSENTALS"
Varje man lagade sin egen frukost.
Bröd och marmelad för det mesta, ungefär 16 män på en limpa bröd.
Och en bit bacon
som skulle räcka till ett halvt dussin män.
Man la sitt bacon i locket på mässlådan,
la några pinnar till på elden och stekte sitt bacon.
Sen sög man upp fettet med en bit kex,
och där hade man sin frukost.
Middag var oftast uppskuret konserverat kött
och kokat med alla möjliga grönsaker ur burkar.
Maconochies gryta på burk blandades med köttet.
ARMÉRANSONER
Jag har gått in i franska skyttegravar och ätit kex,
som lämnats där av trupperna två år tidigare,
och smakat det gröna möglet i dem,
men det skadade inte mig.
Det var så det var och allt är bra när man är hungrig.
Man var alltid hungrig.
När som helst kunde man förvänta sig att bli beskjuten.
Man hade väldigt lite skydd mot det.
Man hörde en mild smäll när granatkastaren avfyrades åtta kilometer bort.
Under de fem eller sex sekunder det tar för dem att komma
kan man gå igenom ganska många psykologiska förändringar.
Jag kan inte minnas något mer påfrestande
än den oupphörliga granatelden,
utan avbrott, dag och natt.
Men vi fick alltid höra att man inte hör den som träffar en,
för de flesta förflyttar sig fortare än ljudet.
Man kunde bokstavligen höra sitt hjärta slå mot marken.
Den känslosamma pressen var oerhörd.
Trots att en granat sprängdes 45 meter bort,
kunde man hitta ett taggigt järnfragment,
nästan glödhett på 200 gram,
som landade i skyttegraven.
När man ser människor sprängas i små bitar.
Jag var faktiskt tvungen att lägga en man i en sandsäck.
Då och då hördes ett stort rytande,
som ett flygplan som skulle landa.
På en femtedels sekund försvann beslutsamheten
och man kastade sig ner i leran och de andra skrattade.
Granathylsan kunde spricka i luften
och spruta kulor på trupperna där nere.
Som om de kom från ett gevär.
Kulorna kom visslande glödheta.
En annan av irritationerna vi hade
var att tyskarna var väldigt aktiva med minor.
Vi hukade oss under skyttevärnet
för att ducka undan bråte som föll ner,
och jag fick männen att öppna snabb eld,
för att förhindra tyskarna från att ta sig in kratern där de kunde bomba oss.
Om frontlinjen blir skadad måste den repareras
men de som står i den skyttegraven måste fortsätta.
Jag trodde att vi förväntade oss stora skottsalvor mitt i kavalleriet
som helt skulle utplåna oss från jordens yta.
Jag ropade: "Galopp!"
De släppte alla bland hästarna.
Det var en enorm röra.
Hästarna låg med tarmarna hängande ut
och män med hjärnmassa som rann ut ur deras huvuden.
Omgruppera!
Pojken sa: "Jävla tyskar."
Att mista en häst var som att mista en vän.
Brigadgeneralen vände sig till vår kapten och sa:
"Se till att pojken får två eller tre dagars vila."
När en pojke gillar ett djur på det sättet är det inget stort fel på honom.
Över hela frontlinjen fanns en lukt.
Det var inte en komplicerad lukt.
Det var lukten av ruttnande kroppar.
En hemsk, sjuklig lukt.
Man glömmer aldrig den lukten.
Det var lukten av död.
Om du någonsin känt lukten av en död mus
var det så men hundratals gånger värre.
Den verkade fastna i allt.
När man åt kunde man smaka den.
Den hemska stanken
av delar av människokroppar som låg överallt,
det blev en vardagssak.
Vi tänkte: "Det blir din tur nästa gång, vad spelar det för roll?"
Där det fanns en grav eller en kropp
fanns det råttor.
De var stora och feta och vi visste var de fick sitt fett ifrån.
Otrevliga djur, på grund av sin infiltrering i gravarna.
De brukade äta på de döda,
och komma upp i dikena och äta rester där.
Jag vaknade i botten av ett dike och kände något varmt på mitt ansikte,
och ett litet hjärta som lät bang-bang.
Den jäveln klöste mitt ansikte med klorna på sina järnfötter
när han stack iväg.
Vi brukade försöka skjuta dem, träffa dem, döda dem, jaga dem, göra vad som helst.
Sen var det gasen.
Jag såg ett grönt moln komma emot oss,
det rullade bara sakta längs marken.
De ropade: "Gas!"
Vi var tvungna att ta fram masken och sätta på den på två eller tre sekunder.
Ja, det var fosgengas.
Senare var det senapsgas. Det var väldigt effektivt.
Jag såg aldrig en något gasad man.
Om man inte kunde få fram sin mask
skulle man kissa på sin näsduk,
och hålla den runt sin näsa och mun.
Jag har inget emot att erkänna att jag inte
gillade att kissa på näsduken.
Så jag gick ner i en av skyttegravslatrinerna
och stoppade ner huvudet i hinken.
När jag inte kunde hålla andan längre
kom jag upp, tog ett djupt andetag, ner igen.
Vi var snart inneslutna i ett tjockt gult smutsigt moln.
Ju mer vi försökte bli av med stickandet i ögonen,
desto värre blev det.
Jag tänkte djupt på vad effekten av blindhet skulle bli.
Vi trodde att om man tog ut koagulerat blod
och injicerade saltlösning skulle det lösa mycket.
Eftersom jag blev gasad själv kan jag tala av erfarenhet.
På vintern när vädret blev värre
blev skyttegravarna mer och mer fulla med vatten
tills de blev diken.
Vattnet samlades runt fötterna
och steg högre och högre tills det nådde våra bröst.
Vårt problem var förfrysning.
Gummistövlarna fylldes med vatten
och på morgnarna kunde vi inte ta av dem
för de var fastfrusna på fötterna.
När man pratar om trenchfötter pratar man om kallbrand.
Skicka dem direkt tillbaka, hacka av deras ben.
Hjälp oss med det.
När vattnet hade sugits in i marken,
var marken i skyttegravarna täckt med flytande lera.
Det blev som lim.
Det var en märklig, sugande sorts lera.
Verkligen väldigt otäck, väldigt klibbig.
Den satt fast på en.
Om man var tvungen att gå bakåt och hämta ransonen
var det en mardrömsresa
att glida omkring.
När det öste ner och gångbrädorna var hala
var språket verkligen uppbyggligt.
Man hörde ord som man aldrig drömde om att de fanns.
Om man halkade av gångbrädorna
sjönk man ner i leran med ruttnande kroppar av människor och mulor,
och det var slutet.
Pojken var mitt i ett enormt hav av lera och kämpade.
Vi kunde inte göra någonting. Det var omöjligt att ta sig till honom.
Uttrycket i grabbens ansikte, och han var bara en pojke,
det var verkligen patetiskt.
Att se män sjunka ner i leran och dö i slemmet,
jag tror att det knäckte mig.
Det skulle vara tyst
och sen hade man kanske någon full tysk som sa:
"Jag ska ge dem helvete idag" och började skjuta med hela sitt batteri
och överrumplade hundratals oförberedda människor.
Det var det de kallade "att hålla ställningarna."
Vi var i omständigheter som isolerade oss helt från civilisationen.
Vi blev så fördärvade, så isolerade när vi levde i leran.
Man kunde sympatisera med hur en kanin måste känna sig,
för vi jagades av människor precis på samma sätt som en kanin.
Vi visste att våra liv var i någon annans händer
och det band oss samman väldigt nära
och man lät inget komma i vägen för det.
Man visste vad som hände inom ens synfält.
Bortom det hade man ingen aning.
Man brydde sig inte om hur kriget gick,
om man vann, man brydde sig inte om det alls.
Man levde som luffare. Man polerade inga knappar.
Man hade på sig vilka uniformsdelar man ville, ingen brydde sig.
Det enda de brydde sig om var att man kunde strida.
Om inget hände pratade man om livet.
Var han kom från, var du kom från. Allt var vänligt.
Det var väldigt mycket vänlighet, på ett sätt, mot varje person.
När kriget inte var så aktivt
var det verkligen ganska roligt att vara vid fronten.
Det var inte särskilt farligt.
En sorts utomhus-campingsemester med pojkarna,
med en liten krydda av fara för att göra det intressant.
Vi brukade plundra skyttegravarna och ta en fånge, om möjligt.
Under en typisk skyttegravsräd var det kanske åtta i en grupp.
Om man skulle göra en räd
klippte någon en passage genom taggtråden på natten.
Att vara tyst var enda sättet att göra det.
Att skynda på och det var överenskommelsen.
Sen bombade vi och stack tyskarna,
som kom ut på händer och knän ur skyttegraven.
Vi slog dem i huvudet och slängde in ett par bomber.
Det fanns tre sätt att bli av med dem.
Ett var att knivhugga, strypa eller sticka honom med bajonetten.
Det tystaste var att snabbt vira runt halsen
och sticka en kniv i ryggen.
Jag slängde revolvern på stackars lilla Rudolph.
Han var bara 18. Jag slog honom i ansiktet med den.
Han skrek och kom tillbaks mot mig och det var då jag tog honom.
Jag tog honom med pistolen.
Jag hade alltid en full vattenflaska,
och han fick dricka och jag tyckte väldigt synd om honom.
Han sa: "Danke schön, das ist gut."
Och dog.
De tar våra skyttegravar, pojkar!
Det var en väldigt framgångsrik liten räd,
och de fick två fångar tror jag, vilket var allt de ville ha.
Förresten, männen som tillfångatogs under skyttegravsräderna,
var de första tyskarna jag såg på Västfronten.
Okej. Vad mer finns det?
Många av de tyska soldaterna var väldigt bra, väldigt vänliga.
Några av bayrarna var väldigt trevliga människor.
Prickskyttarna sköt men träffade ingen,
om du vet vad jag menar?
De satte upp en skylt: "Gott mit uns," på tyska, "Gud är med oss."
Vi satte upp en skylt på engelska: "Vi har också vantar."
Vi vet inte om tyskarna tyckte att skämtet var roligt eller inte.
Det var en sårad tysk. Han kom från Wartenberg, tror jag.
Vi gjorde vad vi kunde för honom.
Vi gav honom lite mat och så.
Han svor över preussarna som bara den.
Saxarna var framför oss
och de gav oss varningen
att de skulle bli avlösta av preussarna.
FÖRSTÖR DENNA GALNA BEST MILITARISMEN
De sa till oss: "Ge dem helvete."
De hatade preussarna.
För preussarna var grymma skitstövlar.
- Skynda dig. - Hitåt.
- Se dig för. - Kom igen.
Bayrarna eller saxarna
de var de mer civiliserade av tyskarna.
Delvis engelska, om något.
Efter fyra dagar vid fronten avlöstes vi.
Vi var tvungna att marschera tillbaka till inkvartering någonstans
några kilometer från fronten.
Vi skulle få en veckas vila.
Alla var helt slut. Vi var ganska illa tilltygade.
Vi drog oss upp ur leran
för att få det som ironiskt nog kallades vila.
Vid själva fronten kritiserade man inte folk.
Om man hade en kille som var lite konstig
höll man ett öga på honom
precis som i en familj.
Men när man kom bort från skyttegravarna
ville man inte ha något att göra med de personerna alls.
Man kan inte direkt kalla det kamratskap. Det var så man gjorde.
Kom och ta din post.
Välkommen tillbaka.
Det som alltid slog mig som absolut dumt
var att nästa morgon skulle alla vara hel och rena.
Inte ett spår av lera.
Man borstade kläderna eller torkade dem så gott man kunde,
och gjorde rent sina skor.
Med andra ord, snygga till dig.
Männen såg alltid likadana ut, glada under omständigheterna.
Så glada de kunde vara och gjorde det bästa av allt.
Du vet, på sant brittisk sätt.
Vadå?
Cockney humorn härskade.
Vi var killar tillsammans. Vi brydde oss inte ett dugg.
Vi bråkade om ingenting.
Små saker som egentligen inte spelade någon roll,
för det var något att fylla tiden med.
Vi var tvungna att skapa vår egen underhållning.
Jäkla skitstövel.
Man skrattade åt det minsta.
Jag tror att det var den generella spänningen i atmosfären,
som gjorde oss sådana.
Det är så de gör här!
Min mamma skickade ett paket med en plommonpudding av alla saker,
och jag hade ingen aning om hur jag skulle tillaga den.
Så vi använde den som en rugbyboll.
Vi hade en sportdag i regementet,
och jag ska inte säga att jag var den enda nyktra,
men de flesta var runda under fötterna.
Kom igen, ge honom en!
Kör på!
Man deltog i allt,
för man var tvungen att fylla tiden.
Annars satt man bara och rökte.
- Kom igen, gosse! - Kör hårt!
Den enda gången vi såg artilleriet var när vi var på vila.
Höj fem grader!
De var ungefär tre km bakom fronten.
- Sju nu, plus åtta, två. - Eld.
Vi ville neutralisera fiendens batterier
så vi registrerade våra batterier på hans.
Eld!
Kom upp!
Vi visste linjen och höjdriktningen,
för det gjordes med flygplan.
När de är igenom, kör igen.
Det var ganska hemskt, men idén var att
döda så många tyska artillerister man kunde.
Klara...
Eld!
Det fanns ingen motortransport för granatkastarna.
Granatkastarna levererades med hästar.
Åtta hästar till varje lag,
fyra hästar till varje vagnslag ungefär 60 hästar.
Artilleristerna gjorde ett hemskt ljud
de skramlade och hästarna lät från bägge ändar.
Det var alltid ett stort problem för dem av oss som skulle ut i strid.
Lyft!
Varje officer betalade sitt eget kompani.
Det skedde oftast den första morgonen efter att vi var ute ur skyttegraven.
Man fick fem franc.
En franc var värd tio pence, så 50 pence var lönen för fjorton dagar.
50 pence, det är en vecka av utsvävande liv.
DIN LÖN
Varje stad hade en bordell.
Det var där de flesta grabbarna lärde sig lite mer om livet...
"JAG FÅR MASSOR AV BREV MEN ÅH! FÖR NÅGRA KVINNOR!"
...än de nånsin hade gjort i ett normalt civilt liv.
Så trots att de var unga till åren,
tog det inte lång tid innan de var ganska världsvana män.
En av pojkarna sa: "Vi går och tar en titt i White Star."
Det är som en pub.
Jag hade levt ett väldigt skyddat liv.
LITE TIDSFÖRDRIV I LÄGRET
Där fanns vackra flickor med bara lite spets på sig.
"TREVLIG POJKE"
Jisses, jag hade aldrig sett något liknande.
Där var jag, en ung grabb som inte visste något om det här och dit gick vi.
Männen gick regelbundet för att träffa flickorna.
Jag var väldigt ivrig och jag sa till en av de andra:
"Jag har bara en sixpence."
Han sa: "Det duger inte, det kostar en shilling."
Det var min första erfarenhet av en bordell.
Vi hade tittat in i ett par minuter
när fyra eller fem nakna flickor kom springande ner för korridoren.
"DET ÄR SÄKRARE I SKYTTEGRAVEN"
Vi vände och sprang. Det öppnade mina ögon.
Där stod hon, en stor kvinna,
med sin lilla käpp i handen och hon slog mig på rumpan
som om jag var en liten skolpojke.
"Fanjunkare si och så."
Spela? Jisses! Folk spelade hela dagarna.
Kanadensarna och australiensarna spelade med enorma mängder pengar.
Mer pengar än jag någonsin sett.
ÖL
Ölen var verkligen tunn, det var en-och-nio-typen.
En halvliter, nio pissturer.
Fredag var alltid dagen då cigaretter delades ut.
VÅRA POJKAR VILL HA CIGARETTER
Cigaretterna hette Tre Häxor
och det blev snart Tre Slynor eller Röda Husarer.
Jag tror att de gjordes av hästdynga.
Men i allmänhet, i större byar kunde man köpa Woodbines och Players.
PLAYER'S MARINBLANDNING "MEDIUM"
De var att föredra framför cigaretterna som delades ut.
Vi köpslog alltid med fransmännen.
Vi brukade byta en del av våra underkläder
och få en limpa bröd för dem.
Vi brukade byta våra brittiska cigaretter
mot deras franska vin.
Det kunde vara lika tröttsamt borta från fronten
som det var vid fronten och ibland var det värre.
Om man blev utvald som vapenfri fick man gå till arbetslaget.
Man hämtade förråd från en stor tipp,
mellan fem och sju km bort.
Enorma högar med sandsäckar, färdiga gångbrädor,
och värst av allt, taggtråd.
Det var alltid hårt arbete.
Man var en benig, arbetande pojke snarare än en slagskämpe.
Alla var trötta, men det gjorde ingen skillnad.
Och de var mentalt uttröttade.
De hade just kommit från skyttegravarna för att vila
och det var den sortens vila de fick.
Ta ner den, nu.
Man forslade fram saker på en lätt järnväg.
De la ett smalt spår, lätta järnvägsspår.
De var väldigt enkla,
bara plattformar på hjul körda av lätta lokomotiv.
De lätta järnvägarna var alltid ett jäkla elände,
för de körde alltid av spåren.
De tappade kontrollen över en vagn när de körde ner för en liten sluttning
och den körde in i den framför.
Gångbrädorna spreds överallt.
Vi brukade ta våra mässlådor till maskinisten
och få kokande vatten till vårt te.
Och en till.
Ställ dig i led där.
Men tyskarna såg ångan och röken från ångmotorn.
Så det var mest bensinmotorer som kördes upp till skyttegravarna.
Den lätta järnvägen gick bara så långt som kommunikationsdiket,
och sen vi fick dra den för hand.
Någon kom och sa:
"Nu är det över. Vi kommer att vara hemma till jul."
"Gå längs vägen och titta på åkern där, så ser ni."
Han sa inte varför. Vi gick i alla fall dit.
De var bredvid vägen täckta med presenningar.
Man såg ingenting förutom en fyrkantig form.
Sen sa officeren: "De ska vara hemliga."
När vi frågade vad det var var det enkla svaret: "Pansarvagnar."
Vi visste att det var ont om vatten så vi antog att det var för vatten
och trodde att vi fick reservförråd.
Det var en av deras mest välbevarade hemligheter.
Vi var glada för
de där underbara maskinerna skulle vinna kriget.
Snart skulle alla vara hemma igen.
Det blev så klart inte så.
Vi togs bort från fronten
och fick intensiv träning.
Stick bajonetten i säcken, skrik som attan.
Det var för att vänja sig vid att sticka den i någons kropp.
Sen sköt vi med våra gevär på skyttebanan.
Att skjuta gevärsgranater var ett specialistjobb.
Men de var klumpiga.
Jag gillade inte dem så mycket.
Tvingad marsch, marschera utan vila,
och frontal attack, attack på högra flanken, vänstra flanken,
attack på båda flankerna, nattattack,
och vi undrade vad i helvete all den här träningen var för.
Kommendören hade bara sagt att han just hade fått instruktioner
att sätta igång med en operation för att bryta igenom den tyska fronten.
Plötsligt blev vi tillsagda att mönstra, full marschorder.
Vi skulle tillbaka till fronten,
och vi hade bara varit borta från fronten ett par dagar.
Vi såg en ström av förnödenheter,
mest ammunitionskolumner på väg mot fronten.
Vi fick inte mycket förvarning,
men vi visste att det skulle bli en stor framstöt.
Batterier sköts fram,
främre positioner fylldes upp med ammunition.
- Först, få upp de här andra. - Visst.
När vår stora framstöt närmade sig, kom fronten till liv.
Det började bli mycket farligare och inte tillnärmelsevis lika roligt.
Vi fick veta att en bajonettattack skulle genomföras mot tyska maskingevär.
Jag vill att alla led ska förstå
vikten av operationen som ska börja.
Vi är fler än tyskarna
och har fler gevär och de kommer snart gå i bitar.
Om alla män går in i striden
fast beslutna att ta sig igenom, oavsett vilka svårigheterna kan vara,
är jag säker på att brigaden kommer att utmärka sig i detta
sin första strid.
Låt varje man minnas att hela England ser honom.
Vi marscherade hela natten
och det blev så illa,
att officerarna på sidan
knuffade tillbaka männen i led som vinglade ut
och benen verkade gå framåt automatiskt.
Det kändes som om vi gick i sömnen.
Fler män fördes till fronten,
och regementen blev överfulla och närmare varandra.
Vi fyllde upp skyttegravarna, packade som sardiner.
Vår kapten var en utmärkt man. Han skrek aldrig en order.
Han gav ordern som i ett samtal.
"Vi vet inte exakt hur lång den här skyttegraven är"
men den är mellan 180 och 250 meter.
Jag går med första vågen och du är i andra vågen.
Så fort motståndarnas eld börjar rör vi på oss.
"Gå och säg till dina män att vara redo."
Det var sådana order vi fick.
Våra två anfallande kompanier,
visste inte hur de skulle bete sig när de hamnade i strid.
Så kapten Neville tyckte att det kunde hjälpa
om han gav varje pluton en fotboll
och lät dem sparka den framåt och följa den.
Jag tror att det hjälpte dem enormt.
Fick dem att tänka på annat.
Vi hade ett extra patronbälte runt halsen,
och om man inte hade en spade hade man en hacka.
Vi gick ner i skyttegravarna och väntade på timmen T.
Alla klockor var synkroniserade.
Jag hade utnämnts till förste bajonettman,
vilket betydde att jag bar geväret
med bajonetten i attackpositionen
och resten av männen bar
säckar med bomber.
Vi varnades att vara redo att rycka fram när som helst.
Det tog ganska lång tid för "när som helst" att komma,
och det förstärkte så klart spänningen vi kände.
Akta taggtråden.
Min pluton hade blivit tillsagd att gå ut och testa elden.
Vi var tvungna att gå upp och gå mot fienden.
Vi gick ungefär 180 meter, sen kallade de tillbaka oss.
Det skulle inte bli någon bombning flera dagar innan.
Det kom bara en kort, skarp spärreld precis innan striden.
Man måste förbereda artilleriet
för att förstöra deras taggtråd.
Eld!
Jag beordrade eld på möjliga fiendegrupper och positioner.
Bombardemanget började
och marken skakade.
Vi såg hundratals gevär som blixtrade.
Redo, eld.
Eld ett!
Eld två!
Eld tre!
Eld fyra!
Ladda.
Så fort bombardemanget började kom tyskarnas gensvar.
I fyra timmar fick vi sitta där och ta allt han kastade på oss.
Till att börja med gick många pansarvagnar in.
Vi kunde höra att de mullrade och skakade.
320 pansarvagnar kröp fram.
Vi väntade på signalen att gå framåt. Alla redo.
Alla ville iväg, men vi väntade och väntade.
Vi kunde inte sova alls den natten,
på grund av ljudet av vår artillerield
som var oavbruten hela tiden.
Vi blev tillsagda att överlämna
alla personliga ägodelar till vår kompaniofficer
som fotografier och brev vi värdesatte.
Jag hörde lågmälda röster som pratade tyst med varandra
och jag undrade hur många som överlever för att se soluppgången.
I löneboken fanns en möjlighet att skriva ett giltigt testamente
om man skulle ut i strid för första gången.
Men jag brydde mig inte om det, jag hade inget att lämna någon.
Grabben bredvid, han var ens bäste vän, man älskade honom,
och man kanske inte kände honom dagen innan.
Sen en timme kvar,
de var de längsta och kortaste timmarna i livet.
Vi hade obegränsad tid för att tänka,
och jag vet att jag tänkte mycket djupare
än jag någonsin tänkt tidigare.
En del kanske inte kunde tänka,
eller kanske tyckte att situationen var sådan
att de inte kunde tänka.
Jag tror inte att jag kände rädsla.
Det var bara så det var,
vi gjorde ett jobb och om det kom, så kom det.
Vi insåg att förr eller senare skulle det hända.
Vi skulle antingen bli dödade eller sårade.
Jag var inte det minsta rädd för att bli dödad,
men jag var livrädd för att jag skulle förlora en arm eller ett ben.
Att vänta i en timme på en attack är inte särskilt trevligt.
Vi snackade på för att hålla humöret uppe.
Vi berättade snuskiga historier och gjorde råa kommentarer.
Vi hade tusen gevär, samlade på 1,6 km front framför oss.
Man tänker på allt som kommer över en.
Vi hade alla de andra tyska grejerna från andra hållet.
Ljudet steg till ett crescendo som jag aldrig hört tidigare.
Man hörde inte ett ord.
Granaterna passerade kanske 90, 120 cm ovanför.
Luften var ett inferno.
Tankarna var ett annat inferno.
Reson sprängdes helt bort.
Bombarderingen skapade en sorts hysterisk känsla.
Helt plötsligt började en av våra grabbar gråta,
verkligen skrika och gråta
och officeren i tjänst sa till sergeanten:
"Hitta den där mannen och skjut honom! Skjut honom!"
Det är svårt att förklara en mans reaktion
när han befinner sig i ett stort bombardemang.
Han trodde att mannens skrik och gråt
var en risk för resten av männen.
Så fort det blev ljust fick vi en ranson rom.
Hur mycket som helst, så mycket man kunde dricka.
Vi fick order att sätta på bajonetterna.
Sätt på bajonetterna.
Det var en vacker dag, gryningen
efter en regnig natt, en vacker dag.
När det var fem minuter kvar minns jag hur killarna stod där,
dödstysta, kunde inte säga ett knyst.
Jag var mer rädd när jag satt och väntade på att börja.
Jag var väldigt rädd då, verkligen väldigt rädd.
En officer ropade längs ledet: "Är alla klara?"
Jag ropade:
"Jag får inte på bajonetten på geväret, sir."
Och han sa: "I helvete, Maydwell, skynda dig."
Jag skickade ett meddelande till brigadens högkvarter
för att säga att alla var redo.
Men tyvärr inträffade ett litet misstag.
De första vi märkte var en hemsk skakning i marken.
Vi sprängde en mina som skulle ha varit under tyska skyttegravar men inte var det.
Den var i Ingenmansland,
och det gav tyskarna fem minuter att ta över kratern, vilket de gjorde.
Sergeant Moore stod bredvid skyttegraven,
han hade en revolver i handen och han sa,
"Om någon går tillbaka skjuter jag dem."
Om vi inte gick den ena vägen kunde vi inte gå den andra.
Ingen tvekade att gå upp ur skyttegraven,
inte de jag var med.
Eld!
- Redo att ladda, kompis. - Eld!
JAG ÄR HUNNERNAS JULTOMTE
De öste ett regn av granater över oss och vi gick framåt.
Det var teorin.
Eld!
Jag insåg att det var ögonblicket för anfallet.
Sen timmen T.
Någon ropade: "Så där!"
Till vänster var skottarna från London som sprang framåt.
Jag gav ordern: "Upp med stegarna, över toppen."
Efter det levde vi en värld av oljud.
Bara ljud i timmar.
Så fort man är uppe lämnar rädslan en.
Vi sprang inte.
Det var inget ropande, inget hurrande. Alla var dödstysta.
Så fort jag klev in i Ingenmansland sköts någon i huvudet
och hans skalle splittrades.
Det var inte en bra början, det kan jag lova.
Bombardemangen fortsatte in i fiendens linjer,
90 meter åt gången.
Eld!
Ett led brittiska trupper med bajonetter
gick ganska lugnt bakom bombardemanget.
Det var en syn jag aldrig glömmer.
Till att börja med var det ett och annat maskingevär som avlossades
men märkvärdigt lite och det verkade nästan för bra för att vara sant.
Sen insåg vi att tyskarna hade hållit tillbaka sin eld,
tills de såg hur långt attacken utvecklades.
Vi visste inte att det fanns tio till 20 tyska maskingevär.
Sen tog det hus i helvete.
De öppnade verkligen eld och gav oss allt.
De överväldigade oss.
Fortsätt röra på dig!
Maskingevärskulor kom mot oss som hagel.
Jag insåg inte att ljudet var kulor.
Jag såg mig omkring och folk föll överallt runt omkring mig.
De försvann bara på var sida om en.
Jag tänkte: "Varför skjuter de på mig?"
Jag hade inte gått mer än några meter innan jag blev skjuten i benet.
Det var en kapten bredvid mig som hade revolvern framme
och helt plötsligt föll han.
Sen en annan kille, han träffades i benet
men han fortsatte med stora kliv och hoppade på ett ben.
När kulorna träffade tanken,
virvlade metallflingorna runt som rakblad inuti tanken.
Man såg män falla men ingen brydde sig.
Om man inte blev träffad fortsatte man bara.
Plötsligt upptäckte jag att jag hade ont i vänstra handen,
som jag blivit slagen med käpp.
Det var ett stort hål i den.
En man sprang förbi
framför mig och han blev skjuten genom kroppen
för innehållet i hans plånbok kastades ut mot mig.
Jag kände en stor smäll på min högra arm
och blodet började rinna från min hand.
Jag trodde bara inte att den där
tyska skytten skulle bry sig om att skjuta på mig
men sen kände jag chocken av ganska många kulor,
som träffade högra sidan av min kropp.
En hare hoppade framför mig med ögon fyllda med rädsla
men jag kände att den inte kunde varit hälften så rädd som jag var.
Man såg sina vänner falla till höger och vänster
och man stod öga mot öga med den klara insikten
att det här var slutet.
De två framför mig föll sårade i huvudet och bröstet.
De jäkla kulorna träffade mig i benet och blåste ett stort hål i ryggen.
Det gjorde inte ont.
KRIGET ILLUSTRERAT
Livet var verkligen väldigt farligt.
Vi fortsatte så, en del blev träffade,
och andra fortsatte.
Man har inte tid att tveka.
Maskingevärskulor kanske kommer
men de träffade inte så man fortsatte bara.
Det sägs att ens förflutna dyker upp när man tror att man ska dö,
men jag hade inte så mycket förflutet vid 19,
och när jag såg kulorna komma
tänkte jag bara: "Kommer jag att överleva?"
Självklart, om man blir träffad och man dör omedelbart,
känner man ingenting alls, det är ingenting.
Första vågen utplånades totalt.
Alla blev antingen dödade eller sårade.
Det var så många döda som låg omkring, det var svårt att undvika att trampa på dem.
Jag försökte kliva över dem men sergeanten bakom mig sa:
"Fortsätt. Bry dig inte om det. Fortsätt."
Vi gick bokstavligen över våra vänners döda kroppar.
Det var en obeskrivlig massaker.
Jag hade ungefär 200 döda framför mig, britter och tyskar.
Ett försök att flytta döda män ur vägen var omöjligt
på grund av granatelden och vi gick över alla.
En granat som sprängdes några meter från pansarvagnen
verkade lyfta upp den i luften och man kände ett enormt tryck i ryggen.
Ljudet av striden när man är mitt i den är så enormt
att man inte ens hör individuella skott.
Vi var tvungna att stanna framför den tyska taggtråden.
Det var helt omöjligt att komma längre,
på grund av taggtråden och maskingevärsposterna
som var ungefär 45 meter längre fram.
Taggtråden framför oss var hel trots det intensiva bombardemanget.
Man såg ingenting på grund av taggtråden, det verkade finnas miltals av den.
Den var bara svart av rost.
Jag tror inte ens en kanin hade kunnat komma igenom den.
Sen började vårt eget artilleri släppa granater bland oss.
De hade uppenbarligen inte uppfattat avståndet eller visste inte var vi var.
Jag hörde det första granatsplittret explodera ovanför mitt huvud.
Det hördes ett väldigt surrande,
det var min stålhjälm som försvann.
Jag hittade den aldrig igen.
Jag blev av med en bit av baken och en bit i höften,
en bit i benet och en bit rakt genom benet.
Grabben till vänster tog hela smällen av granaten
och halva hans huvud sprängdes bort.
Kulor tog oss och granatsplitter kom ner uppifrån,
och hela tyska artilleriet sköt mot oss,
och vårt eget artilleri över oss.
Granatsplitter exploderade överallt runt oss och det var ett riktigt bra slag
och det tog ett grepp om en.
Man hade inget vett överhuvudtaget,
för infernot var så intensivt att man inte hade tid att tänka alls.
Oväsendet, det bedövande oväsendet,
verkade stoppa en från att göra saker man normalt skulle gjort,
oavsett hur goda intentioner man hade.
Man tittar inte, man ser. Man hör inte, man lyssnar.
Man känner smaken av munnen.
Näsan är full av avgaser och död.
Civilisationens fasad har fallit av.
Jag kastades bokstavligen 11 eller 13 meter.
Allt jag hörde var de överlevandes gråt och skrik,
ibland i två, ibland i tre delar,
ben, armar, strödda överallt,
och den där fräna lukten av explosion.
Mina romantiska ideal av kriget hade helt försvunnit.
Ett granatsplitter hade träffat en man. Det slet av hans vänstra arm.
Det slet av hans vänstra ben. Hans vänstra öga hängde på kinden,
och han ropade på barnflickan.
Hans blödande öga hängde ut och pulserade,
så jag sköt honom.
Jag var tvungen. Jag var tvungen att skjuta honom.
Han hade dött i alla fall och jag avslutade hans lidande,
men det gjorde mig illa.
Jag visste att det inte fanns någon chans att få någon order
för det fanns ingen som kunde ge några.
Alla officerare var dödade eller sårade och nästan alla specialistofficerare.
Jag hoppade ner i ett stort granathål.
Man hoppar ner i granathål, var som helst.
Tar bara skydd tills bombardemanget slutar.
Jag var inte av de där hjältarna,
som ville ta tyska armén själv, så jag gick ner i marken.
Jag gick ner bakom kanten på ett stort granathål.
Som tur var kunde jag hoppa ner i ett granathål.
Vi kallade dem "granathålshoppare."
De hoppade ner i granathålen
på grund av bombardemanget och för att de sett några män bli dödade.
Det är synd att inte alla hoppade ner i granathål.
Innan bombardemanget slutade var de döda.
Kulorna träffade baksidan av granathålet där jag var.
Det regnade kulor.
Jag vet inte hur jag missades.
Jag var bakom kanten på ett granathål,
och smutsen sprutar ner på min nacke.
Det var tre killar i granathålet,
och en av dem sa: "De skjuter på din spade."
Vi vände oss om och såg en kula gå rakt genom hans huvud.
Så det var slutet på det.
En sergeant föll ner i granathålet ovanpå oss, och han var död.
Han blev skjuten i nacken.
Han hade i alla fall en fin fältkikare
runt halsen och jag tog den,
för saker var så sällsynta,
om det var något sådant tog man det.
Tysken smällde granat efter granat i oss,
tills en genomborrade främre delen av pansarvagnen.
Jag kan inte säga vad som hände sen men jag tror att det var en explosion.
Eftersom vi var fullt tränade brittiska soldater var våra gevär alltid laddade.
Men vi satte i fem extra rundor
för att ha tio till snabb eld.
Tyskarna kom upp ur sina skyttegravar och sköt på oss.
Enligt min åsikt var de väldigt modiga män.
Det var en tysk som ställde sig upp på sitt skyttevärn och kastade bomber.
Så jag sköt honom.
Officeren gav oss order: "Öppna omedelbar eld."
Vi öppnade allihop, så fort vi kunde, oavbruten eld.
Det var en riktigt "galen minut," det kan jag säga.
Jag ställde mig upp och jag plockade bort tyskar,
för jag var prickskytt.
Jag försökte ta skottet och något träffade mig mellan ögonen,
som en slägga.
Jag förlorade medvetandet utan smärta
men med miljoner guldstjärnor i den mörkblå himlen.
Efter att jag hade skjutit massor av kulor
gick jag ner. Jag sa: "Din tur, Bill."
Han sköt inte ens ett skott. Han dödades omedelbart.
Det var så det var.
Man kände sorg, han var en kompis,
men man tog det lätt,
för jag antar att man blivit härdad av kriget.
Vi höll igång snabb eld där, så länge våra gevär fungerade.
De blev för heta för att avfyra.
Det kom ut eld ur träet på gevären.
Mynningarna började utvidgas.
Sen fick vi en order från kapten.
Vi måste göra en barrikad av de döda, de tyska döda och våra egna.
Min kapten ville fortsätta
och han ställde sig upp, men han dog tyvärr.
Jag hade tre män som laddade gevär,
och jag pepprade hela ledet och att döma av ropen och skriken
fick jag ett bra antal.
Ett maskingevär var riktat mot kanten av vårt granathål.
Jag väntade tills bältet på geväret hade avlossats,
och började med anfallet på en gång.
Sergeanten säger: "Följ mig."
Jag lyckades krypa under taggtråden.
Många av oss kom igenom på det sättet
och samlades på den tyska sidan av taggtråden.
Granaterna ven över våra huvuden fram till de tyska posterna
och slutade plötsligt.
"Kom igen, grabbar, ge dem ett helvete."
Vi gick bara upp och rusade fram.
I ett anfall med bajonetter hade de flesta av oss
alltid en runda i mynningen, bortsett från magasinet.
Vi hade en triumferande känsla att
med gevär, bajonett och ett par handgranater i fickan
skulle vi kunna ta itu med jäklarna
som hade dödat våra vänner.
Vi körde som helvete rakt in i tyskarna.
Vi sköt mot allt som rörde sig.
Jag föll på knä
och sergeanten sköt över min axel och träffade tysken.
Han var på marken men sköt fortfarande så han gick fram och dödade honom.
Det finns bara ett sätt att slåss med bajonett
och det är att sticka in bajonetten så hårt man kan.
Det var en tysk på marken i skyttegraven
och stackaren var vettskrämd.
Medan jag funderar på om jag ska sticka honom eller skjuta honom
hoppar en tysk undan till vänster en annan till höger
så jag höll fast den där tysken och sköt sen tysken till vänster
laddade om, stoppade in en till i mynningen
och sköt tysken som sprang iväg till höger.
Ganska många tyskar kom fort och vi sköt dem en och en.
Vi dödade nog alla.
Någon sa: "Stackars Dick."
Jag vände mig om och han låg med övre delen av huvudet borta.
På vår högra flank kom en tysk med en behållare på ryggen,
och sprutade flytande eld ur slangen.
Jag tittade mot flammorna som kom över skyttegraven.
Vi hade aldrig hört talas om eldkastare.
Brände 23 killar till döds.
Jag satte en i bröstet på honom men det stoppade inte honom.
Han måste ha haft på sig en pansarväst.
Jag fick en smäll i armen och såg att jag blödde,
men jag kunde bomba nästan lika bra med vänster arm som jag kunde med högra.
Någon kastade en handgranat och den sprängdes bakom honom.
Han hade inte pansar på baksidan. Han sjönk ner.
En tysk kom springande ur sin skyttegrav och skrek för full hals.
Han knuffade nästan omkull mig.
Tre tyskar kom ut med händerna uppe,
och de var unga killar ungefär i vår ålder.
Ungefär 19 eller 20.
Om tyskarna kom med händerna uppe,
vinkade vi bara dem vidare, vi sköt såklart inte på dem.
Fångar var ett jäkla besvär.
Vi schasade tillbaka dem för att bli av med dem.
De enda tyskarna som verkligen slogs
var maskingevärsskyttarna.
De sköt bälte efter bälte på oss och de slutade aldrig skjuta.
De jäkla hylsorna låg i en hög.
De hade alla sina bästa män på maskingevären
och de stred till döden.
Dimman hade lyft och det var tre tyskar där,
framför ett maskingevär,
och det jäkla geväret var så klart riktat mot mig.
Jag svängde bara runt Lewis-geväret och öppnade eld först.
Det hängde på sekunder.
Tack och lov gick jag vidare.
När kriget fortsatte
var det oundvikligt att vi utvecklade ett djuriskt sätt att döda.
Vi hade några unga killar från Lincolnshire.
Du vet, 18-åringarna.
Maskingevärsskyttarna satte upp händerna.
Det gjorde ingen skillnad. De blev dödade.
Jag är rädd att det förekom lite slakt,
tills vi fick någon sorts ordning.
Alla skrek, låg ner, jämrade sig och stönade,
och till slut blev det tyst.
Jag hittade en tysk officer och hans lunga hängde ut.
Han levde fortfarande men han var inte vid medvetande.
Man såg hur lungan blev större och drog ihop sig när han andades.
Det var det närmaste jag kom att skjuta en man på nära håll,
men vi var tvungna att gå vidare.
En död tysk lutad mot tankväggen.
Han var en stilig karl, han påminde om min far.
En granat hade dissekerat honom snyggt.
Den hade tagit hela framsidan av hans bröst, ner till magen,
och snyggt skurit sidan.
Det var en fantastisk uppvisning av anatomi.
Det riktiga skjutandet var över på ungefär tio minuter.
Vi var ungefär 100 som kom tillbaka istället för 600,
och en orkester kom för att möta oss.
Det var en underbar känsla.
"Jag har varit i strid!"
Jag... var väldigt stolt över det.
Vänta.
- Har du den? - Ja.
Om man hade någon sårad,
eller dödad,
och man inte fick ut dem på en gång,
sjönk de ner i jorden och försvann.
Det var så hemskt.
- Så där. - Dra honom försiktigt.
Nästan där.
Man var tvungen att fastslå om mannen levde eller inte.
Om han var död var han inget problem,
medicinskt.
Jag kan inte säga det tydligare.
Håll den rakt.
Ge oss utrymme.
Jag kände smärta ungefär en timme senare, antar jag.
Jag hade lårstövlar på mig och kulan hade åkt in i sidled.
Hela vägen ner för benet, in, ut,
och träffat ankelbenet och vänt sig upp och ner.
Okej, grabben.
- Jisses! - Ja, ja.
En fanjunkare gav mig en kopp hett te,
som var exakt det jag behövde. Det gick ner fint.
Sårade började komma tillbaka, sårade som gick.
Men med armarna i bitar, ben som släpade,
och de kom tillbaka till olika förbandsstationer så gott de kunde.
De sårade som gick, de kom i mängder.
En del höll om varandra, och andra gick själva.
De lätt sårade i en hand eller arm.
Men en del haltade fram och några var ganska muntra,
som om de blivit befriade från något.
- Hej, mamma! - Hej.
- Vad är det?
Min officer sa: "Mår du bra, Payne?"
Jag sa: "Ja, sir. Jag kan fortfarande gå."
Han sa: "Men du har blivit träffad i bakhuvudet."
Han gav mig en rejäl dos rom.
En smäll på hjälmen. Så att huvudet nästan lossnade.
De värsta fallen var de som blivit skjutna genom bröstet.
Problemen med att andas.
Man hade bara fältbandage som alla män hade med sig.
Det är bäst att jag tar en titt.
Maten väntar, pojkar.
De har en flaska jod och de häller det i hålet.
Smärtan var enorm.
Bra gjort.
Vilken tur, eller hur, gosse?
Skjuten rakt igenom det.
Kom och dra ut hans packning också. Milda makter.
Jag var inte alls i gott skick,
och började närma mig slutet av vad jag kunde tåla.
Jag tror inte att jag kan fortsätta länge till.
Varje soldat, antar jag, var nära att bryta samman.
Läkarna väntar på dig.
Bra gjort, gosse, bra gjort.
Så där.
Vi hade några anmärkningsvärda läkare som jobbade dag och natt,
på olika stationer på den brittiska fronten
och tog hand om de sårade.
God kopp te, där.
Du blir bra, Jack.
De verkade aldrig behöva sömn,
så det de inte hade i antal kompenserade de med ansträngning.
Bra gjort. Jag behöver ett granatförband.
Båda mina officerare, alla mina sergeanter,
och tre fjärdedelar av mina män dödades eller blev sårade.
Tänder en åt dig, kompis.
De meniga var pojkar på 18 från England,
som hade tagits ut ur fabriker.
Försiktigt, så där.
Nedrans fåglar.
Bort härifrån. Flytta på dig.
Mitt gäng hjälpte bataljonen begrava dem
de var bara små pojkar, 17 eller 18 år gamla.
I det fasta och säkra hoppet
om uppståndelse till evigt liv genom vår Herre Jesus Kristus.
För många av de barnen var det första striden,
och de mötte aldrig fler.
Så vi virade in dem i filtar,
grävde små ytliga gravar och la dem där.
Jag la ett förband på en tysk och han var väldigt skakig,
och rädd för vad vi skulle göra med honom.
De var mer rädda än vi var.
Vi var rädda, jag skäms inte för att säga det.
De var mestadels bara pojkar som vi.
De verkade glada att bli tillfångatagna.
De var utslagna.
- Är den här din? - Min.
- Det är hans. - Den är din.
Stoppa den i fickan.
Det fanns en liten tysk kille.
Jag gav honom en cigarett och han var livrädd.
Jag tyckte verkligen synd om honom.
Han var bara runt 16.
Vi pratade och jag tog hans fickur.
Det var normalt. Vi brukade nämligen råna dem.
Okej, då går vi.
Plocka upp honom med dig.
De var undernärda och de var i väldigt dåligt skick.
Hallå. Kom igen nu, killar.
Plocka upp honom, kom igen.
Lustigt nog kom fem eller sex tyska fångar
och de hjälpte till att bära mig,
och jag fick sex klockor till.
För att jag rånade killarna som hjälpte mig.
Varje gång vi tog fångar
valde ett antal tyska fångar omedelbart att göra bårtjänstgöring.
Jag är säker på att Genèvekonventionen aldrig krävde att de gör det.
- Så där, killar. - Stadigt.
- Jag har det. Okej. - Håll honom rakt.
- Upp i luften. - Försiktigt.
- Jag har det. - Okej, kompis. Så där.
- Kom. - Ja.
Fortsätt.
Jag tog ungefär ett dussin fångar med mig tillbaka.
De var obeväpnade och jag hade bara min gamla pistol.
I en del fall var det många tyskar,
som inte ens hade en brittisk soldat med sig.
De var verkligen kuvade.
Ja, de var väldigt dämpade.
Kom igen, nu!
Jag satt bredvid en tysk man som hade blivit skadad i armen,
och till min förvåning började han prata engelska med mig.
Han sa att han hade varit servitör på Savoy.
Jag tror inte att den brittiske genomsnittssoldaten
någonsin hade några djupa känslor
när det gällde hämnd mot tyskarna.
Han beundrade och respekterade honom.
Kom igen. Visa honom.
Under tiden kriget pågick kände jag lika mycket sympati för dem som för mig själv.
Jag tyckte alltid att tysken var en bra slagskämpe.
Jag skulle hellre ha honom på min sida än på motsatta sidan.
Jag tror att en del tyskar tyckte att vi borde strida med dem,
mot fransmännen och ryssarna,
men ingen av dem tyckte att vi borde slåss mot varandra.
Fortsätt röra er framåt.
Tyskarna hade varit en okänd samling,
med sina kolhinkshjälmar och sen möte vi dem.
Den tyske soldaten var i allmänhet väldigt trevlig.
Jag tror att han egentligen var barberare,
eller butiksinnehavare eller så,
och precis som vi placerades han i en uniform.
Du är för lång! Tar dig nästa gång, tysken.
Vi kom faktiskt väldigt bra överens,
och de brukade umgås med oss.
Vill du ha tillbaka din mössa?
Ge den tillbaka till honom.
De var hyggliga familjemänniskor,
och brydde sig mycket om sina barn.
De verkade inte hysa agg mot oss.
De var tvungna att göra som de blev tillsagda, som vi.
Varsågod. Ta.
Jag kunde inte prata tyska men några kunde det.
Och några av tyskarna kunde prata engelska.
Hur som helst förstod vi varandra.
Det vi i allmänhet var överens om när vi pratade med tyskarna
var hur värdelöst kriget var,
och varför hände det?
- Ta din bild. - Du ser bra ut.
- In med dig. - Kom igen.
När man går förbi kroppar hela dagen
måste det påverka vem det än är, eller hur?
En stor fet tysk låg på gatan.
Hans mage var uppsvullen och öppen,
tarmarna låg utanför magen,
och någon hade satt en pipa i hans mun.
Vi sa alla till honom att kliva upp.
Tysken är här borta.
De tyska trupperna var väldigt modiga och väldigt envisa.
Tyskarna stred mot eftertrupper nästan hela vägen till Rhen.
Regemente efter regemente slets itu och delades upp.
Vi hade en uppfattning om att de började knäckas.
Jag skulle säga att de var, om något, ganska uppgivna.
De visste att de hade förlorat kriget.
Vi, som soldater vid fronten visste att de gav upp.
Ärligt talat var tyskarna trötta på det hela.
Gradvis var det så kriget självt tog slut.
Jag fick intrycket att de flesta tyska soldaterna
inte brydde sig om vem som vann,
bara kriget tog slut.
Det var så klart det alla tänkte på då.
Vi hade fått nog.
Efter ett tag kanske ingen brydde sig.
Okej, pojkar, här kommer det.
Vi är på film.
Det finns en kille i kriget som heter "Rumor."
Han vet allt, du vet.
Mr Rumor berättade att tyskarna också förhandlade om ett vapenstillestånd.
Det fanns en enorm affisch.
"Alla fientligheter kommer att upphöra på västra fronten,
kl 11.00 den 11 november 1918."
Så vi sa till varandra: "Vilken dag är det?"
Någon upptäckte att det var 11 november.
Le för kameran!
Sen var vi tvungna att polera kängorna och rengöra våra knappar.
Vi visste att kriget var slut då,
och vi var ganska säkra på att vi skulle vara där när det tog slut.
Tillkännagivandet lästes upp,
som sa att fientligheterna skulle upphöra kl 11.00 den morgonen,
och det var faktiskt inget hurrande alls när det lästes upp.
Kl 11.00 slutade bara ljudet av skott,
som åskan mullrar på avstånd.
Har aldrig hört det vara tyst och nu är det dödstyst.
Man var så hänförd över att man kunde stå upp och inte bli skjuten.
Det var kusligt.
Det var en känsla av lättnad och glädje,
antar jag, men inget firande.
Vår stabsofficer stängde sin klocka och sa:
"Jag undrar vad vi ska göra nu."
Det var ingen uppvisning på något sätt.
Ingen sa ett ord, alla bara slank iväg.
Det enda sättet vi kunde ha firat på
när det gällde en vätska hade varit te, det var allt.
Det var ett av de mest nedslagna ögonblicken i våra liv,
vi kunde bara inte fatta det.
Vi hade känslan av att vi fått sparken från ett jobb.
För en del av oss var det praktiskt taget det enda liv vi känt till.
Vad skulle man göra nu?
Det var som att få sparken.
Det var allas känsla väldigt mycket.
Vi var väldigt upprörda. Ingen hade ett jobb att gå till.
Jag vill inte åka tillbaka.
Det var inget hurrande, ingen sång.
Vi var tomma på känslor.
Det hade gått för långt, vi var för utmattade för att njuta av det.
Allt tar slut, till och med ett drama kan pågå för länge.
Det slutade inte med en suck, men något som var väldigt likt.
NÄSTAN EN MILJON SOLDATER FRÅN BRITTISKA IMPERIET
DÖDADES MELLAN 1914 OCH 1918.
Jag var väldigt glad att få åka.
Jag hade fått nog.
Efter ett tag tär det på en.
Tack och lov att det här fanskapet är över, det var allt.
Men så vitt jag kunde se var jag ute ur det,
och nu kom nästa steg i livet.
Det första vi gjorde var att skriva hem för att säga att vi var okej,
och såg till att datumet på kuvertet var rätt.
För någon som jag som var intresserad av naturen,
efter alla fasor människan hade skapat vid krigsfronten,
var jag väldigt glad att hitta
granathål där jag plockade liljekonvaljer och riddarsporre.
Jag letade efter sorgmantel
och riddarfjärilar längs floden Aisne.
Vi åkte till Bolougne.
Förresten kom vi hem med full packning.
Det enda vi lämnade bakom oss var kulorna.
Vi var tvungna att kasta dem.
Men vi behöll våra gevär.
Vi åkte över till Folkestone,
och det var långa bockbord med väldigt snälla damer,
och det gav oss korvbröd eller en bulle och en kopp te
och det var väldigt välkommet.
Vi tog tåget till Victoria och där skiljdes vi.
Vi gick till barackerna och man dumpade bara gevären,
bajonetterna och allt.
Många kostymer visades upp, hattar, skor.
Man kunde säga vilken man ville ha, stil och färg,
och de mätte upp dig.
Jag blev förskräckt av det jag såg när jag kom tillbaka hit,
och när man försökte få jobb.
Det var massarbetslöshet och jag tänkte det här är inte mycket till liv.
Det var väldigt svårt,
att inse att man inte hade något kommersiellt värde.
Det var en skam hur ex-soldater blev behandlade, ingen ville ha en.
En del ställen sa inga ex-soldater behöver ansöka
och det var den attityden man fick slåss mot.
En av mina kompisar blev dödad,
och när jag kom hem var det första jag gjorde
att gå till hans mamma.
Om hon hade haft en stekpanna hade hon slagit mig.
Hennes son hade blivit dödad och jag hade kommit hem levande.
Hon var väldigt bitter.
Första natten jag kom hem,
la jag mig i min gamla säng.
Det var den första sängen jag låg i sen jag gick med i armén.
När min mamma kom med en kopp te på morgonen,
hittade hon mig sovandes på golvet.
Folk pratade aldrig om kriget.
Det var något som inte hade något konversationsvärde alls.
De flesta var helt ointresserade.
När jag kom hem,
verkade min mor och far inte
överhuvudtaget intresserade av vad som hade hänt.
De hade ingen uppfattning om hur det var.
Det fanns ingen anledning till varför en av oss miljoner
skulle ha fått ett tack så mycket
för att vi blev lite leriga och glömde bort hur man uppför sig.
När man pratade om det,
argumenterade min far med fakta
han omöjligen kan ha vetat om,
för han var inte där.
Alla soldater jag har pratat med upplevde samma sak.
Vi var en annan ras än de civila,
och man kunde prata med sina vapenbröder och de förstod,
med de civila, det var slöseri med tid.
Oavsett hur trevliga och sympatiska de var,
välmenande människors försök att sympatisera,
speglade faktumet att de verkligen inte förstod.
Jag tror att omfattningen bara var bortom vad de kunde förstå.
De förstod inte att människor
man hade känt och spelat fotboll med
bara dödades bredvid en.
Min vän som hade värvat mig
låg bara där som en säck trasor
tills han blev svart, innan någon gjorde sig besväret att begrava honom.
De visste att folk kom tillbaka täckta i lera och löss,
men de hade ingen aning om stressen av att sitta i en skyttegrav,
och vänta på att något skulle ramla ner på ens huvud.
Man kunde inte förmedla hur hemskt det var
där man levde som djur och betedde sig som djur.
Folk verkade inte inse hur hemskt krig är.
Jag tror att de kände att kriget var ett oupphörligt kavallerianfall.
De hade ingen aning, hur skulle de kunna ha det?
Det började på ett rimligt sätt.
Det var folk som slogs på hästrygg med svärd
men det utvecklades till något fruktansvärt.
Folk inser inte potentialen i militär utrustning.
En mans liv var inte värt någonting vid krigets slut.
Ingen av oss är hjältar,
vi gillade inte det här med att bli dödade alls.
När vi pratade med varandra brukade vi säga:
"Jisses, de kommer inte ha några flera sådana här krig."
Hur stod vi ut?
Svaret måste delvis vara fruktan för rädslan.
Fruktan för att ses som rädd.
Något annat är tron på människan, din kollega
och det är omöjligt att svika honom.
Det kanske finns rätt på båda sidor, men jag tycker att krig är hemskt.
Allt borde göras för att undvika krig.
Jag ser fortfarande inte att det är försvarbart.
Det var verkligen ganska hemskt.
Jag tror att historien till slut kommer att bestämma att det inte var värt det.
Det enda som verkligen irriterade mig,
var när jag började jobba igen efter att jag hade blivit demobiliserad.
Jag gick ner till affären,
och grabben bakom disken var en grabb jag kände.
Han sa: "Var har du varit? Har du jobbat nattskift?"
TILL MIN FARFAR
SOM TJÄNADE I BRITTISKA ARMÉN FRÅN 1910 TILL 1919
SGT WILLIAM JACKSON, DCM 2/SOUTH WALES BORDERERS (1890 - 1940)
OCH TILL MINNE AV
SGT SIDNEY RUCK 2/MONMOUTHSHIRES DÖDAD 8 MAJ, 1915
ANDRE LÖJTNANT THOMAS WALSH NZ TUNNELKOMPANI OCH NZ GEVÄRSBRIGAD
DÖDAD 4 MAJ, 1918
TACK TILL HISTORIEBERÄTTARNA SOM FÅNGADE DESSA RÖSTER
.:: TWA - Your Source Of Quality! ::. www.nordicB.org
Undertexter: Åsa Arbjörk